-Løytnanten er i godt humør. -Besøk fra deg kvikker ham opp.
Hei!
-Den kvinnen. Er det... -Paxton Andrews.
Hun skriver en avisspalte. "Brev fra Vietnam."
Hun samler stoff her, men gir mye mer enn hun får. Bra dame.
Du ser bra ut.
Miss Andrews? Hei.
Du husker meg sikkert ikke, men jeg husker jaggu deg.
Cu Chi. Kaptein Quinn, ikke sant?
Det var ingen hyggelig dag. Jeg ville trodd du reiste hjem.
Hvor lenge er det siden?
To måneder, tre uker, fire dager -
og seks og en halv time.
-Er du fremdeles ved Cu chi? -Jepp.
Jeg vil gjerne se de tunnelene, om det er greit for deg.
Jepp.
Hva med en kopp kaffe, om du ikke har noe fore?
Eller så har de bra burgere og shake her på basen.
Høres deilig ut.
Mor ville ha meg på Sweet Briar.
George, min bror, ville jeg skulle gifte meg med en sørstatsgutt.
Jeg visste jeg måtte vekk. Så jeg dro til Berkeley.
Det var herlig. Der møtte jeg Peter, som jeg fortalte deg om.
Vi var sammen lenge.
Da han ble drept, kom jeg hit for å finne ut hvorfor.
Du rev deg løs mye raskere enn meg. Jeg tok hele runden.
Krigsskolen ved West Point, giftemål, barn.
Vietnam satte meg på en måte fri. Dette er andre turen min.
Sist jeg dro hjem, kunne kona mi like gjerne ha bodd på månen.
Vi snakker ikke samme språk lenger. Så jeg vervet meg igjen.
Kanskje du og jeg er like. Begge liker å leve farlig.
-Liker du poesi? -Ja.
Jeg har båret med meg noen dikt-strofer i mange år.
"To veier skiltes i en skog, og jeg..."
"Jeg tok den minst beferdede. Det har gjort hele forskjellen."
Robert Frost. Liker du Robert Frost?
"Veien jeg ikke tok."
Kan hende vi er like.
Jeg vil gjerne treffe deg mer.
I like måte.
21 sårede, tre drept, alle menn og lik brakt tilbake.
Oberst!
Andrews og jeg var ved Bien Hoa. Mange flere ble drept og såret.
Vanskelig å se når en er bak linjene. 21 ble såret, tre drept.
Det var alt for i dag, mine damer og herrer.
Dama og jeg skal ut og spise i kveld. Lyst til å bli med oss?
-Vel, Bill og jeg har planer... -Nå igjen?
Ralph, jeg vet han er gift, du vet han er gift, alle vet...
Han er ei tunnelrotte. Han er farlig.
Hva med deg? Er du kommet over tapet av kjæresten din?
Nei, og jeg gjør det vel aldri. Men livet griper fatt i en.
Bill og jeg vet hva vi har sammen, og vi koser oss.
France gjør det samme for meg.
Så vi kan gå ut, alle fire. Skal vi si klokka sju?
Jeg skal legge igjen beskjed om at han kan møte oss der kl sju.
-France, hva heter sønnen din? -An.
Ralph, vis henne bildet.
Jeg kunne ikke vært stoltere om han var min egen sønn.
Han er like nydelig som mora, ikke sant?
-Han er skjønn. -An forguder Ralph.
Miss Andrews? Jeg fikk beskjeden din til kapteinen.
Er noe galt?
Vi kom fra Cu chi sammen. Kapteinen er litt forsinket.
Han ba meg si fra til deg.
Han hater journalister. Han mener vi bare er i veien.
Særlig kvinnelige journalister.
Er du så bekymret hver gang Bill blir forsinket?
Han utkjemper en krig, Ralph.
Jeg går på toalettet.
Tror du hun er for glad i Bill?
Forelsker man seg midt i en krig, tigger man om sorg, France.
Skjer noe med den du elsker, og dere ikke er gift, -
- har du ikke engang rett til sorgen.
Jeg også går på toalettet.
Jeg beklager. Du er sint på Ralph.
Ralph har ingen rett til å mene noe om Bill og meg når han...
Dere elsker åpenbart hverandre, men dere er ikke gift ennå!
Han har ingen rett til å kritisere meg!
Se.
Det kjennes likt, men det er ikke likt, Paxton.
Jeg er mørkhudet.
Det er greit her i Vietnam, men ikke bra i USA.
Vietnamesiske kvinner drar dit, men de kommer tilbake.
Det er ille for dem i USA. Veldig ille.
Det ville være ille for meg, for Ralph, og for An, gutten min.
Når vi bor her, er vi lykkelige. bor vi der, veldig ulykkelige.
Det er ikke sånn for alle. Det trenger det ikke være.
Trenger være? Kanskje ikke. Det er bare sånn. Jeg vet det.
Og han vil dra hjem en dag.
Han tror det ikke, men han gjør det.
Så det er ikke bra for oss å gifte oss.
Men nå er det bra. Og det betyr alt. Det må det.
-Hei, snuppa. -Da spiser vi.
-Bestill du, Ralph. Vi danser. -Jeg er så glad for at du er her.
Sersjanten din liker meg ikke. Ikke bare fordi jeg er journalist.
Tony er bare litt alvorlig.
Slik han ser det, er vi her for å utkjempe en krig.
Og følelser kommer bare i veien når man skal vinne den.
Men du og jeg skulle jo ikke bli følelsesmessig engasjert.
Vi skulle ikke bli følelsesmessig engasjert. Kanskje du ikke er.
Men jeg er blitt det.
Jeg tror jeg elsker deg.
Jeg tror pokker ta meg at jeg er det.
Bill, jeg kan ikke.
Beklager, men det skjer så fort.
Det gjør krigen også. Men jeg kan ikke love noe.
Jeg vet ikke engang hva jeg skal si til Debbie. Til ungene.
Det skar seg lenge før du kom inn i bildet.
Ikke noe hjemme i USA synes virkelig når man er her.
Ingen løfter, ikke noe press.
Jeg ringer deg.
En kaptein jeg kjenner kaller krigen rask. Han har rett.
Jeg måtte bli voksen da jeg kom til Vietnam.
Og det blir jeg fort.
Det er ikke tid til å stå på sidelinja i denne krigen.
Man må oppleve den, la den skje, og så gå videre.
Følelsene vokser i en siden. Og det vokser man på.
Vi skal tilbake til Saigon. Hvor er Andrews?
Der nede.
-Sendte du henne ned i tunnelen? -Hun maste om å få gå ned dit.
-Hva pokker tenkte du på? -Hun har sett menn dø i strid.
Hun ville se tunnelene, så hvorfor ikke la henne?
Jeg sa 10 minutter. Hvor blir hun av?
Det er ingen fiender i live igjen der nede.
Hva med de døde, sersjant? Jeg kjenner stanken av dem!
Her.
Fornøyd? Nå fikk du bevist noe. Har du overbevist noen her?
Eier du ikke ansvar i kroppen?
Kutt ut, Ralph! Jeg var kun der nede i 10 minutter.
Visst var det fælt. Men soldatene er der nede i timevis, dagevis.
Med miner overalt. Stinker det død av fienden, er det bra.
Hvor langt går den tunnelen?
Kom, så skal jeg vise deg.
Kaptein, kan jeg trekke meg tilbake?
Jeg vil snakke med deg.
-Kaffe, sersjant? -Her passer det bra.
Synd du har så mye imot meg. Jeg er faktisk ikke så ille.
Det er det kapteinen føler som skremmer livet av meg.
Han har reddet livet mitt. Han har reddet mange.
Og nå får du ham til å risikere livet!
-Hva gjør jeg? -Det krever mye å overleve her!
Nå tenker ikke kapteinen på seg selv eller mennene sine.
Han tenker ikke på fienden nede i tunnelen.
Nei, han tenker på deg, og på siste natts sengekos.
På sengekosen han skal ha neste dag, og dagen etter.
Ikke fornærm meg ved å anta noe du ikke vet noen ting om!
Hva pokker gjør en kvinne her?
Din oppfatning av hva en kvinne kan, er patetisk begrenset!
Du kan lære mer av din kaptein enn å overleve i en tunnel!
Hva enn som skjer der ute, så setter du ham i fare!
-Du ser trist ut. Er noe galt? -Jeg har bare tenkt...
Med tanke på jobben din, er kanskje ikke distraksjoner så lurt.
Mener du det ikke er lurt at jeg blir distrahert av deg?
Paxton, du er det smarteste som har skjedd meg.
-Nå som jeg har sett hva du gjør... -Paxton, hør på meg.
En flaske chardonnay, takk.
Med all min kjærlighet
Med all min kjærlighet.
Behold det. Gå med det.
Tvil aldri på at det er sant.
Jeg drar til Hong Kong i neste uke for å treffe Debbie.
Jeg vet ikke hva jeg kommer til å fortelle henne.
Vi har jo barna å tenke på. Debbie er helt ulik deg, Paxton.
Hun er bridge, skolestyre og offisersfrue-klubb.
Hun vil bli så forvirret og såret.
Vet du hva?
Når jeg går en tur med deg, spiser en hamburger med deg, -
- snakker med deg, har jeg ikke lyst til å si adjø.
Dans med meg. Vi har nok tid til å bekymre oss om det andre.
Sett deg.
Jeg har noe til deg også.
Dette er fars. Det er det første diktet han delte med meg.
Robert Frost. Herregud.
Første gang vi var sammen, siterte du Frost. Helt utrolig.
Fortell om faren din.
Han delte mye med meg. Poesi, baseball.
Da jeg var 10 år, døde han.
Det var da moren min fant ut at han hadde en annen kvinne.
Mor var alltid kald, men da ble hun enda mer innesluttet.
Samme hva jeg nå vet om ham, føler jeg ennå like varmt for ham.
-Jeg kan ikke ta imot dette. -For sent.
Jeg har alt dedisert den. Ventet bare på riktig anledning.
"Til Bill."
"Disse diktene minner meg om deg: Sterk. Ærlig."
Og vakker.
Ralph sa noe til meg i dag om hvordan krigen påvirker folk.
At den forsterker alt, så man ikke kan stole på det man føler.
Du kan stole på dette:
Jeg elsker deg.
Du kommer ikke til å si det, gjør du vel?
Jeg skulle ønske jeg kunne, for jeg tror jeg gjør det.
Men jeg kan ikke si det ennå.
Paxton? Skulle vi noe sted nå?
Nei. Men Bill skulle komme tilbake fra Hong Kong i forgårs, -
- og så har han ikke ringt.
Jeg syns ikke du bør dra dit.
Nei. Sersjanten hans vil si at jeg er en snokende kjæreste.
Eller så er Bill der, og jeg føler meg som en snokende kjæreste.
Men jeg må vite at alt er bra med ham.
Vil du bli med meg til Cu Chi? Som moralsk støtte?
Ja vel, om du virkelig vil det. Jeg henter deg om 20 minutter.
Ralph, er noe galt?
-Hva vil du her? -Ta det rolig, Tony.
Du klarte det. Jeg advarte deg, men du lot ham ikke være i fred.
Han kom tilbake fra Hong Kong og gikk rett ned i en tunnel.
Han tenkte ikke klart. Han tenkte på deg.
Nå er han død. Og du drepte ham!
Hun drepte ham!
Hva gjør du her? Hva vil du? Vil du se liket?
Han er borte. Borte!
Jeg må få tingene hans tilbake.
Hvor skal du?
Er sakene til Bill sendt hjem?
Har du ikke tatt nok, om du ikke skal ha enda mer?
Jeg ga ham en bok som jeg dediserte. Og bilder av meg.
Hva enn hans kone vet, trenger hun ikke få strødd salt i sårene.
Får hun se de tingene, vil hun føle seg fryktelig sveket.
Vær så snill. Det er ikke for min egen del.
Dette er alt jeg fant.
Miss Andrews.
Han reddet livet mitt. Om og om igjen.
Jeg burde ha vært der og hjulpet ham.
For han var den beste.
Jeg vet det.
Paxton?
Jeg vet du er der inne. Lukk opp, for pokker!
Du har brutt fire tidsfrister.
Portieren ga meg noen beskjeder til deg.
Noen er fra meg, de fleste er fra Ed Wilson i The Sun.
På tide å dra hjem, Paxton.
Mor døde for en måned siden.
Jeg dro ikke hjem til begravelsen.
Hun spurte en gang om jeg ville komme hjem om hun var syk.
Men hun ble ikke syk. Hun døde bare.
Jeg har prøvd å skrive om Bill.
Men jeg klarer ikke.
Jeg sa aldri at jeg elsket ham.
Jeg vet ikke engang om jeg gjorde det!
Ja, det er det vi har ugjort som nager oss mest.
Men med tiden vil du klare å legge det til side.
Dra tilbake til USA nå.
Bill sa at ingen ting er virkelig der lenger.
Kanskje ikke.
Er dette all virkelighet som er igjen i verden, ligger vi tynt an.
Du har vært her lenger enn du skulle. Avisa vil ha deg hjem.
Og Bill er borte.
Ta en pust i bakken.
Om du etterpå fremdeles er så fordømt glad i Vietnam, -
- kan du få Ed Wilson eller noen andre til å sende deg tilbake.
Du har plass på flyet hjem i dag, og jeg skal se til at du drar.
Vi har ikke rørt noen ting siden mor døde.
Vi ventet på deg, Paxton.
Du var eneste datteren hennes.
Og Allison er selvsagt nøye på det når det gjelder eiendom.
Jeg vil ikke ha noen ting.
Jeg vet jeg burde hjelpe Allison å gå gjennom eiendelene, -
- men det blir lettere for henne om hun får styre alt selv.
Klokt av deg. Allison vet nøyaktig hva hun skal gjøre.
Jeg ble venner med mor.
Før jeg dro til Vietnam.
Det er noen bilder jeg gjerne vil ha.
Jeg har ingen, verken av henne eller pappa.
Som du vil.
Hva vil du gjøre med livet ditt nå, Paxton?
Vil du tilbake til Savannah, kan jeg hjelpe deg å finne noe.
Jeg skal være på farten en tid.
San Francisco Sun har bedt meg fortsette å skrive en spalte:
"Brev fra Amerika." Den er solgt til et par aviskjeder.
Jeg skal kjøpe en van og kjøre rundt på leting etter virkelighet.
-Miss Andrews, sir. -Paxton! Så bra du ser ut.
-Hvordan har du og familien det? -Bare bra.
Du må treffe barnebarna mine. Du kommer vel på besøk?
Selvsagt. Jeg gleder meg.
Jeg har fulgt med i spalten din. Du har fartet rundt overalt.
Hva syns du?
Profesjonelt arbeid, Paxton. Fin lokalkoloritt.
Men?
Det er en stor lettelse å se at du ser så godt ut.
Folk kommer hjem fra Vietnam med sykdommer de aldri blir kvitt.
Og slik du så ut for åtte måneder siden...
Du må gjerne fortsette å skrive den spalten livet ut.
Sannheten?
De har ikke lidenskapen som var i "Brev fra Vietnam".
Det fins verre ting enn sykdom, Ed.
Drømmer du våkner av, trist og nedfor.
Ja, jeg har lest om marerittene noen av dem som var der har.
-Det går an å få terapi, Paxton. -Det er ikke sånne drømmer.
Jeg drømmer om rismarker det ikke fins maken til noe sted.
Oleander blandet med lukten fra brent trekull.
Glinsende svart hår på hodet til vakre kvinner.
Jeg våkner med et stort savn.
Jeg tror jeg aldri vil orke å føle det igjen. Men det gjør jeg.
Neste natt eller den deretter.
Om det fins en annen virkelighet i denne verden, -
- så fins den ikke for meg.
Når vil du dra?
Hei, Delta Delta!
Velkommen tilbake, Paxton.
Jeg vil ut av byen. Bli kjent med det ekte Vietnam.
Lydene, luktene, hele følelsen av det.
Denne gang vil jeg skrive om landet også, ikke bare om krigen.
France, kan du hjelpe meg å finne et hus?
Pax, vi har ekstra rom. Vi kan lage til deg suite.
Jeg vet amerikanske kvinner like eget bad, så vi lage det også.
Vi legger rør opp til annen etasje.
Det er et vanlig vietnamesisk hus utenfor byen. Billig husleie.
Ralph drar ut på reportasjereiser og er borte i dagevis.
Er du redd for å være alene nå? Er her blitt så mye verre?
Nei. Jo, litt. Men vi vil ikke at du skal være vakthund.
Nei, ikke vakthund, Pax.
Ralph og jeg skal ha barn.
Om Ralph ikke er her når babyen skal komme...
Så vidunderlig!
Hvorfor sa du ikke det før? Hva feiler det deg, Ralph?
-Når har du termin? -I desember.
Jeg vet ikke. Jeg er jo ingen jordmor.
Gud forby.
Men du kan ringe etter sykebil eller kjøre henne til sykehuset.
Hva sier du? Du får din egen suite.
Vi lover at vi ikke skal la An vekke deg når du vil sove.
Om dere virkelig mener det, så er det en avtale.
Fint!
Det var alt for denne gang, karer. Og damer.
-Noen ting forandrer seg aldri. -Så sant.
Hallo, Johnson.
Miss Andrews, får jeg snakke med deg?
-Sersjant, la gjemt være glemt... -Dette er ikke vondt ment.
Æresord.
-Og det vil du ha meg til å tro? -Vær så snill.
Ja vel.
Det er greit, Ralph. Bill satte ham veldig høyt.
-Har du bil? -En Jeep.
Du kan kjøre meg hjem, så prater vi underveis.
Tim Everald, fotografen i Time, sa du var kommet tilbake.
Du hadde sjekket ut av hotellet, så jeg forhørte meg hos AP.
Femmer-forestillingen. - Det var ingen ting.
-Hvordan var det i Statene? -Rart. Ingen forstår der borte.
Derfor vervet jeg meg igjen. Fjerde turen min. Er jeg sprø?
Bill... Kapteinen sa vi måtte være sprø for å være tunnelrotter.
Han hadde vel rett.
Eller veldig modige. Eller begge deler.
Er dette din bil?
Du dro til militærbasen og hentet Bills saker.
Det var redelig gjort og fortjente respekt.
Noe jeg ikke viste deg.
Du fortjente å bli vist ære. Noe jeg heller ikke viste deg.
Jeg har aldri kjent en sånn kvinne. Bill var heldig.
Nei.
Miss Andrews.
Bill var ikke uforsiktig med noen ting i livet.
-At han var oppskaket... -Opprørt, sa du.
Eller vilt forelsket i deg, og det var han.
Det gjorde ham ikke uforsiktig. Han gjorde bare en tabbe.
Han skulle ikke ha gått ned i tunnelen uten rekognosering.
Han gjorde det vel fordi han ikke ville be mennene sine gjøre det.
Han tenkte ikke på deg, han tenkte ikke på kona si.
Han tenkte på soldatene sine.
Og jeg var en drittsekk som lot det gå ut over deg.
Og siden har jeg ikke fått det ut av hodet.
Men da jeg kom tilbake til Saigon, hadde du allerede reist.
Kanskje du har rett, sersjant.
Når man tenker for mye på andre, blir man kanskje såret.
Eller andre blir det.
Jeg håper ikke det.
For jeg har som sagt hatt deg i tankene siste åtte månedene.
Vet du hva, Delta Delta?
Jeg aner ikke hvor du bor.
Ute i Gia Dinh. Jeg tror det er på hjemveien din.
Det fins ikke mange kapteiner som ham. Ikke fra West Point.
Stadig vekk tok han andres byrder på sine egne skuldre.
Helt ned til vanlige menige.
Men det har du vel skjønt.
Han brydde seg veldig om dere.
De er fra en pagode her oppe. De kommer hver ettermiddag.
Jeg liker lyden.
Det er et mildt land, av og til.
Ja. Soldater flest...
Folk flest innser ikke det.
Og hjemme bryr de seg stadig mindre om dette stedet.
Det er en forferdelig krig. Den har vart i mange år.
Vanskelig å fortsette å bry seg, særlig om man ikke er her.
Har du familie, sersjant?
Joey. Han er ni år.
Jeg ser ham ikke så ofte, for moren hans og jeg er...
Jeg ble innkalt, men ikke den eldre broren min.
Så han overtok kona mi, og nå kaller Joey ham pappa.
Det er ikke akkurat familieidyll når jeg er hjemme.
Så leit. Så lusent.
-Mer kaffe? -Det nærmer seg middagstid.
Du skulle vel ikke...
-Liker du kinamat? -Elsker det.
Jeg var en gang kjent som verste kokken i California.
Men min venninne France har lært meg å lage deilig kinamat.
Om du tar sjansen. Men da må vi ut og handle.
La oss gå.
Denne.
Ingen er så flinke med grønnsaker som kineserne.
Unntatt italienerne, kanskje.
-Unntatt moren din, kanskje? -Jeg vokste opp på et torg.
Far hadde en grønnsakbutikk før han begynte med engros-salg.
Jeg skal ha kylling.
Jeg ribber, du koker.
Krigen handler om mer enn kamper og likopptellinger.
Den handler om hjemløse vietnamesere på vandring.
Livet feier dem med seg videre. Barn fødes, gamle kvinner dør.
Par finner skjulte elskovssteder der de lager nye barn. Folk ler.
Og mens kjærligheten hviskes, kjærtegnes og drømmes, -
- glemmes terroren en stund. Men krigen fortsetter.
Jeg har tenkt på deg hele uka.
Jeg har sett deg for meg.
Jeg tenker ikke på annet.
Jeg tror jeg har forelsket meg i deg.
-Hva er det? -Ingen ting.
Jeg kan bety ulykke. To menn. Begge er døde. Du er den tredje.
Vi kunne ikke styre det som skjedde med Bill eller Peter.
Eller det som kan skje med meg.
Så slutt å klandre deg selv. Slutt å flykte fra meg.
La oss gå.
-Er du sint på meg? -Jeg er sint på meg selv.
Dette er min feil. Jeg skal klandres, ikke du.
Jeg klandret deg for Bills død, og vil angre det til jeg dør.
Ned!
Hjelp meg! Min kone er fastklemt!
Kom deg vekk fra denne gata! De omringer oss.
Løp!
Hjelp meg, noen!
Hun er fastklemt. Jeg klarer ikke å rikke den!
Går du fra meg?
Dra!
Hold deg inntil meg.
-Jeg ser fæl ut. -Nei, det gjør du ikke.
Husker du hva du sa tidligere?
At alt som har skjedd ikke er min feil?
Ja, og jeg mente det.
Da eksplosjonene begynte, og du ble borte, -
- skjønte jeg at du hadde rett. Vi gjør alle våre egne valg.
Bill og Peter foretok valg. Sine egne, ikke mine.
Jeg innså at jeg nesten ga slipp på alt, uten å foreta noe valg.
Jeg elsker deg, Tony.
Ingen tvil? For det går ikke om du ikke...
Jeg er her for deg, Campobello.
Paxton! Vær så snill!
Å, Pax!
-Tony, ring etter sykebil! -Ikke sykebil! Opptatt.
-Vi kjører deg. -Nei! Ikke tid!
Babyen vil komme nå!
Sikker på at vi ikke har tid? For sykehuset er...
-Vet du hva du skal gjøre? -Ikke helt, men vi må gjøre det.
Ja vel. Slapp av, France. Det går bra.
Press!
Sånn, ja. Press på.
Press.
Her kommer hun.
Klipp av denne.
Sett deg opp.
Sånn. Her er veslejenta di.
Jente.
Ei jente.
Vi bestemte oss for å kalle henne Pax Tran om det ble ei jente.
Vietnams ansikter er av og til uskyldige.
Barneansikter som skinner gjennom krigen.
Vi sier vi er her for å hjelpe dem. Men hjelpen er en illusjon.
Vi oppdager mer og mer at vi er like hjelpeløse som dem.
Vietnam kan knuse våre hjerter en dag.
Februar 1970. Tre mdr senere
Du bør sende ut et par reportere.
Hva er det? Hva har hendt?
Hvor er Ralph? Er han ikke kommet tilbake?
lnn på kontoret mitt, Paxton.
-De har drept ham, ikke sant? -I en artilleritrefning ved DMZ.
Ralph var selvsagt midt oppi det.
Å, Ralph!
Aldri har jeg hatt en bedre venn enn deg. Aldri.
France vet det ikke ennå.
Vi ventet på deg.
Tony kan alt være der. Vi hadde en avtale.
Hun må være her.
Jeg banket på og ropte. Ingen svarte.
France?
De sover.
De må ha tatt gift.
Hvem fortalte henne det?
Pokker...
Pokker!
"De har ringt meg og sagt at Ralph er blitt drept."
"Det blir veldig ille for meg og barna mine."
"Vi har levd sammen med en amerikaner."
"Bedre å gå til Ralph enn å sulte eller verre i byens gater."
"Du er et godt menneske, Paxton."
"Tilgi meg. Jeg elsker..."
Hun lever!
Vi må få henne vekk, ellers havner hun i rennesteinen.
Samle sakene hennes. Jeg ringer politiet, så drar vi.
Jeg forstår. Takk skal du ha.
Utenriksdept. tar seg ikke av adopsjon av utenlandske barn.
Særlig ikke når det ikke foreligger bevis på at faren var amerikansk.
Ralph registrerte aldri datteren ved den amerikanske ambassade.
Det er amerikansk-finansierte barnehjem her i Saigon.
De er overfylt, men når Frances hus og innbo er solgt, -
- kan pengene gi barnet mat og klær, i det minste.
Begynn med barnehjemmet i An Lac.
Jeg flytter tilbake til hotellet. Der må det da være hjelp å få.
-Ja, hvorfor ikke? -Hva gjør dere når dere reiser?
Etterlater henne på flyplassen?
Hun får det bedre på et barne- hjem, der dere kan besøke henne.
Kontoret er deres så lenge dere trenger det.
Vi har over 100 barn her.
Mange av dem er såret i krigen.
l An Lac mener vi at barna skal vokse opp i det land de er født.
Dette blir Pax Trans seng.
Den er forbeholdt de yngste, fordi den er nærmest pleierne.
Du er den miss Andrews som skriver for avisene?
Mange i Vietnam leser det. Du forstår vårt land.
Så du vet. Ingen vietnamesisk kvinne vil høre barn gråte.
Pax Tran vil være mer i kjærlige armer enn i sin seng.
-Det er urettferdig! -Selvsagt er det urettferdig.
Det er vårt barn. Vi brakte henne til verden.
Hold an. Der har vi det!
Jeg går til ambassaden og registrerer henne som min datter!
Når de maser om at jeg er enslig, -
- slik de gjør på soldater som prøver å ta barn med hjem...
Så sier du at du er gift.
Vil du, Paxton?
Vil du gifte deg med meg?
Ja! Ja!
Miss Andrews, kan vi komme inn?
Vielsen foretas i ambassaden. Fortalte ikke Tony det?
Jeg er major Hammer. Dette er kaptein O'Connell. Jeg har dårlig...
-Jeg vet dette er vanskelig. -Ikke si det!
-Miss Andrews... -Vær så snill.
Du forstår ikke. Tony og jeg skal gifte oss i dag.
Han er savnet i strid.
Savnet? Hvor? Hvordan?
Vietcong liker å infiltrere i dårlig vær.
En avdeling ble sendt ut, og gikk rett i et bakhold.
Helikopterne så ingen ting. Det var fullt kaos.
De led kolossale tap før de kom seg ut.
De vendte tilbake til Cu Chi uten sersjant Campobello.
Kan han fremdeles ligge såret der ute et sted?
Vi vet ikke. Det er det vi prøver å si.
Såret, tatt til fange, kanskje død. Vi vet ikke.
Da må vi dra ut og finne ham.
Du kan ikke gå rundt og spørre om noen har sett Campobello.
Hvorfor ikke? Det er jobben min. Jeg stiller spørsmål.
Jeg skal spørre krigsfangene.
De sårede. Landsbyboerne. Alle som kan vite noe om Tony!
Nå får dere ha meg unnskyldt!
November 1970. Ni måneder senere
Har du sett denne mannen?
Så mange soldater er savnet i dette lille landet.
De som elsker dem venter på en telefon fra Washington.
Og dør litt for hver dag som går uten noe nytt.
Måneder går. År.
Vet de tapre, savnede menn ennå at de blir husket?
Det verste spørsmålet er: Er de i live?
De heldige av oss, som er her i Vietnam, kan lete selv.
Dag etter dag går vi rundt med håp og besluttsomhet.
Uten så mye som et rykte å gå etter, leter vi i mørket.
-Paxton? -Har ikke sett deg på lenge.
Drikk dette, så du ikke stuper. Kom igjen.
Ingen spor. Ikke spor etter ham.
Ikke noe håp lenger.
Jeg lovet ham at jeg ville være her for ham.
Men om han ikke er her, hvor trengs du da?
Jeg pleier å drømme om grønne rismarker.
Om jeg får sove nå, drømmer jeg om gjørme.
Og død. Alt jeg kan lukte, er død.
Kvinner her dreper sine egne barn, med overlegg.
Alt jeg har skrevet, har vært likelydende i det siste.
Hvor gammel er du?
26.
Du ser så herjet ut at ingen ville tro det.
Jeg skrev til New York Times for to uker siden.
Kan du tenke deg at jeg skulle skrive for The Times?
Jeg tilbød meg å dekke fredsforhandlingene i Paris for dem.
Jeg sa... Hva sa jeg?
At jeg kunne bidra med erfaring og forståelse for prinsippene.
Og Gud vet hva mer.
De sa ja.
Det er jo strålende, Paxton.
En skål for deg. En pokker så god skribent, -
- og den beste Delta Delta som har gått av flyet i Saigon.
Jeg vil savne deg, jente.
Det vil vi alle.
Vil du besøke Pax Tran for meg ofte?
-Og om du hører noe... -Da skal du få vite det.
Jeg skal sende mer penger.
Må du ha tak i meg, når du meg på dette telefonnummeret.
Jeg drar fra Vietnam.
Lykke til.
Kissingers møte med Le Duc Tho i forrige måned har båret frukter.
Trass i en evig trussel om sammenbrudd i forhandlingene, -
- har partene nå gått med på en utveksling av krigsfanger.
Dette er BBC World Service.
Nå må du, min gode venn, si til Pax Tran at jeg er glad i henne.
Je t'aime, skal du si, for hun skjønner godt fransk.
Hva tror du de kaller deg i Vietnam, Teddybjørn?
-Paxton? -Felix.
Om fem dager samles det en del krigsfanger ved Tan Son Nhut.
I et avhør har en av dem sagt at Campobello var i live i fjor.
Å Gud!
Hvordan er... Hva sa de?
Jeg vet ikke mer. Pressen fikk ikke tilgang til mennene.
Om fem dager? Da skal jeg være der før dem.
Takk, Felix. Jeg kan aldri få takket deg nok.
Glem det. Jeg håper bare Tony er i live.
Mannen er løytnant i flyvåpenet og heter Peter Winthrop.
Jeg møter deg når du kommer.
Peter.
Å, Peter...
-Løytnant Winthrop? -Miss Andrews?
Løytnant Winthrop er der borte. Siste rekke, nr tre fra venstre.
Det er ikke så ille som det ser ut. Han blir helt bra i hodet.
Jeg er bare redd for at han ikke vet noe likevel.
Eller at det han vet er dårlig nytt.
Ja vel.
Jeg vet ikke hva fangeleiren het.
Jeg tror aldri jeg fikk vite det.
Men det var et års tid siden.
Det må det ha vært, tror du ikke?
Et par mann flyktet.
Nei. vent.
Tre mann flyktet, to ble tatt til fange igjen.
Beklager. Jeg var hengt opp etter tomlene i den tiden.
Så jeg husker ikke stort.
Men de to som ble tatt igjen sa at den tredje unnslapp.
Han ble ikke drept. Ikke da, i alle fall.
-Og han ble ikke tatt til fange. -Og det var sersjant Campobello?
Tøffe Tony.
Han lærte oss alle å overleve.
Han må ha klart seg.
Et år er lenge, veldig lenge.
Unnskyld meg. Legen må se til deg nå.
Behold det. Jeg har flere.
Ta vare på deg selv.
Mens jeg var borte fra Vietnam, har landet forandret seg.
Krigen også.
Vi har få tropper igjen her.
Men til tross for våpenhvilen kriger Vietnam mot seg selv.
Bomber sprenges, folk lever i frykt, lider og dør.
Uvissheten fortsetter for de av oss som har menn som er savnet.
Når USA trekker seg ut, og de mennene ennå ikke er funnet, -
- blir den uvissheten en pine.
April 1975 Ett år senere
-Makulér dem. -Felix, hva skjer?
Det er over! UD stenger kontorene våre.
Vil noen bli her til teppefall, må de ty til ambassaden.
-Helikoptere skal frakte oss ut. -Vi kan ikke dra, Felix.
Tony har anlagt skjegg. Derfor gjenkjente ingen bildet.
-Vi kan ikke gjøre noe. -Han er der ute, i live!
Pax Tran! Å Gud!
-Du må la meg få henne. -Hva vil du gjøre med henne?
Ingen fly vil ta henne med når hun ikke har pass.
Men vi har fått gruppevisa fra Pearl Buck Foundation.
De barna der borte. De syke barna blir i Vietnam.
Disse barna, som gikk gjennom legesjekken, får reise.
-Pax Tran får reise. -Når?
Snart. Det vil bli skaffet gode hjem til friske barn i USA.
Kanskje du finner Pax Tran der. Unnskyld meg. Veldig travelt.
Det er ikke godt nok.
Det er ikke godt nok!
Det blir ikke utstedt flere pass og visa i dag.
Jeg er amerikaner! Slipp meg fram!
Steng porten!
Hun er amerikaner. Slipp henne gjennom!
Pax, er alt bra med deg?
Sett deg.
Jeg var på ambassaden for å få visum til Pax Tran. Det gikk ikke.
Barnehjemmet har lovet meg å sende henne til USA, det er alt.
Har du kontakter, Felix, så bruk dem nå.
Jeg har null innflytelse nå. Ingen andre har heller.
Alt jeg kan hjelpe husholdersken min gjennom åtte år med, er litt penger.
-Dollar hjelper henne lite nå. -Hva foregår her?
Barbarene står ved byportene og inntar snart gatene.
En attaché skulle ha briefet oss for 2 ½ time siden.
Så diplomatene reiser nå?
Nei, papirer og materiell først. Så diplomatiet. Og så vi.
Jeg har hørt skrekkhistorier om hva som skjer med barna etterpå.
Særlig med eurasiske barn. Forferdelige ting.
De blir kidnappet eller solgt til militærleirer for å bli misbrukt.
Hør etter, alle sammen!
Dere må ikke gå ut av ambassaden, uansett grunn.
Tomlinson, hva med dem som er savnet i strid?
Krigsfanger og savnede i strid må vente akkurat nå.
Når det blir forhandlinger, får de høy prioritet.
De dumpes med andre ord.
Jeg har nettopp fått en melding.
I morges styrtet et fly lastet med barn ved Tan Son Nhut.
Antall omkomne er ikke fastslått, men det er mange.
Paxton, ikke gjør det! De stenger portene!
Ta med barna mine! Sterke, gode barn! Jobbe hardt!
Søster Thieu!
Å Gud! Det var forferdelig med det flyet.
-Var Pax Tran ombord? -Nei.
Hvor er hun?
Hun skulle ha reist i morgen, men faren hennes kom.
Faren? Du lot vel ikke en mann få ta henne? Faren hennes er...
Tony!
Kjære.
Trodde aldri jeg skulle få se deg igjen.
Søster Thieu hadde rett. Du er faren til Pax Tran.
Du kom tilbake til meg.
Vi må få deg til ambassaden. Klarer du det?
Jeg har kommet så langt, så det kan du banne på.
-Pax... -Ikke gi opp nå.
Lukk opp, vi er amerikanere!
-Jeg elsker deg, Delta Delta. -Og jeg elsker deg.
Mor spurte meg om jeg trodde kjærligheten var lett å finne.
Det er den ikke. Men uten ville jeg aldri fått opplevd reisen -
- som begynte for 11 år siden i Savannah, -
- og som stadig brakte meg tilbake til landet der min framtid fantes:
Vietnam.
Reisen min er ikke over. Men ferden går lettere nå, -
- for jeg reiser ikke lenger alene.